![Михайло, Оленка і Монстр, або Одного разу на рибалці](https://files.zvyagel.com.ua/bun/timthumb.php?w=750&h=auto&q=100&src=https://files.zvyagel.com.ua/f/zvyagel.com.ua/news/6694e3f92347a.jpg)
Михайло, Оленка і Монстр, або Одного разу на рибалці
- Цікавинки
- 11
- коментар(і)
- 15-07-2024 11:52
Сутеніло. Хоча на заході заворожуюче ще жевріла вузенька смужка.
Вечір був тихий, теплий, багатообіцяючий.
На березі річки метушиться молоде подружжя.
Оленка нетерпляче-претензійно:
— Закидай уже вудку!
— Не вудку, а спінінг, — парирував, хихикнувши, Михайло. — Я ж не сиджу. Ось хробачка-виповзня начеплю на гачок, і полетить він над цією доріжкою між очеретами.
Зрештою, снасть закинута.
Стемніло.
Михайло увімкнув зарядного ліхтарика. Заходився біля рюкзака. Стиха мовив:
— Немає нічого ліпшого, як попоїсти на природі!
Десь викинулася невеличка рибка. Несподівано, поряд, у кучерявих вербах, затьохкав соловейко.
Оленка мрійливо промовила:
— Ідилія! А пам’ятаєш, Михайлику, як ми...
Аж тут раптом спрацював дзвоник на снастях.
— Клюнуло на дзвоник! Аааа! — Оленчин крик зненацька розірвав тишу.
— На гачо-ок! — поправив дружину Михайло і рвучко кинувся до води. Схопив спінінга і зробив різкий підсік.
Але спротиву ніякого не було, ліска легко намотувалася на котушку.
Оленку муляла кортячка:
— Ну, що там?
Михайло досадливо відказав:
— Не підчепилася. — І враз вигукнув: Є! Ліска натяглася! І вбік повело!
— Що?!
— Щось здоровенне!.. Ой! Ой!
— Ти чого, Михайлику?
— Не встою! Затягне у воду, клятий!
Спінінг зігнуло в три погибелі. Та за хвилю оте, що вчепилося на гачок, неочікувано викинулося на поверхню. Потім оте невідоме знову зникло під водою. До берега лише покотилися чималенькі хвилі.
Хоч і було темно, однак зір молодих рибалок встиг зафіксувати нечіткі силуети чогось великого.
Михайла зморозило. Руки затремтіли. Проте спінінга тримав цупко.
— Що це таке? – нервово-настрахано галаснув він. — Це якийсь монстр!
— Тягни, тягни, Михайлику!
— Потроху йде до берега.
За півтора десятка метрів од берега підводний мешканець з’явився над водою. Потужно звиваючись, він сильно бив хвостом по воді.
Михайло запанікував дужче:
— Та що ж воно таке?!
— Може, бобер? — бовкнула Оленка.
— Та який, у біса, бобер! Щось довге! Що робити?! — І Михайло істерично захихотів, потім заойкав, а відтак несамовито загорлав. — Лю-ди! Рятуй-те-е! Не витягну! Їй-бо не витягну! Оленко! Он кілок лежить. Бери його в руки! Коли воно підійде до берега, бахнеш його ним по голові.
— Я не зможу його вбити.
— Це називається приспати. З часом воно відійде.
Однак Оленка схитрувала:
— Михайлику, дай мені вудку.
— І що?
— А сам пірнай.
Михайло одуріло вирячився на дружину, репетнув:
— Та він же мене з’їсть! Лю-ди! Сюди-и-и!
Рибина то, впираючись, зупинялася, то поволеньки йшла до берега.
Михайло, здавалося, втрачав глузд:
— Хі-хі! Ой, ой! Хі-хі! Ой-ой... — Отаке виробляв. Але стійко продовжував боротися з «монстром». — Наро-од!
— Тягни!
— Лю-ди!
— Тягни!
— Хай би воно вже повернуло в очерет і обірвало ліску!
— Тягни, кажу!
— Ой! Ой! Хі-хі...
Після двадцятихвилинної боротьби Михайло гепнувся м’якими півкулями на вологу траву. Але рибину таки він спромігся (майже повністю) витягти з води (кілок застосовувати не довелося).
Важко відсапуючись, він продовжував сидіти. Перед ним лежала величезна, чорна, вусата голова і невеликими очима дивилася на нього.
— І справді монстр, — очманіло вичавив Михайло. — Що це таке, Оленко?
— Не карасик же, яких ти мені вічно приносиш із риболовлі, — вперши руки в боки, сердито проказала молода дружина. — Сом це. Правильніше буде сомяра! О! Тебе ще тіпає, чоловіче? Підводься. Треба цю рибину подалі від берега відтягти. Ато віддихається і пірне у воду.
Михайло дивнувато спитав:
— А скільки він там довгий за головою?
— Метрів із півтора буде. Якщо не більше.
— Оце так махина-а!
— Шевелись хутчій!
Наступного дня чи не все містечко знало про героїчну Михайлову боротьбу із сомом-велетнем...
Микола МАРУСЯК
Коментарі відсутні