![Городні протяги](https://files.zvyagel.com.ua/bun/timthumb.php?w=750&h=auto&q=100&src=https://files.zvyagel.com.ua/f/zvyagel.com.ua/news/6698c8a0077fc.jpg)
Городні протяги
- Цікавинки
- 14
- коментар(і)
- 18-07-2024 10:45
Проходячи повз садибу Грицюків, Єлизавета Підгорна непримітно зірким оком завжди обдивиться, що там твориться у сусідів: що у дворі, що в городі, що в садку і так далі.
Відверто кажучи, пані Єлизавета дорогою з роботи додому обстежувала всі двори, навіть якщо будинок ховався за триметровою огорожею. Нічого не видно, то хоч її обдивиться. Ну й, звичайно, дах будинку.
Так шиєю туди-сюди крутить, що дивно, як вона досі в’язи не скрутила.
Ось і цього дня, простуючи з роботи і наблизившись до двору Грицюків, настільки була здивована, що мало не спіткнулася на рівній дорозі — сусід знімав з огорожі стару сітку-рабицю.
Сухо розтягуючи слова, привіталася:
— Доброго дня, Степане Васильовичу!
— Здрастуйте, Єлизавето Павлівно! — розігнув спину сусід.
— Огорожу нову ставитимете?
— Еге ж.
— І що воно вже буде?
— Щось буде.
— Раджу знову сітку ставити.
— Чого б то?
— Щоб вітер гуляв.
— Навіщо?!
— Щоб городина не запрівала.
— Хм... — здивовано хмикнув сусід, і кивнув на їхню садибу. — Так у вас же паркан! Та ще й щільний!
— Невисокий. Хоча я свого не раз просила поміняти його на сітку. Та хіба допросишся.
І подибала насуплена додому.
Ще порогу й не переступила, як на свого накинулася:
— Бачив? Грицюки огорожу міняють!
— То й що?
— Не знаєш, на яку?
— Казав Степан, що «щось буде».
— І мені таке сказав.
До вечора Єлизавета Павлівна стежила за сусідами. Голова над парканом. То в одному місці вигулькне, то в іншому (до речі, вона й до цього таке робила).
Неспокійна ця ніч була у Єлизавети Павлівни. Невиспана й на роботу пішла.
А через два дні, йдучи з роботи, вона ще здаля побачила сусідську обнову. І мало не зомліла. Грицюки не сітку-рабицю «поставили», а... суцільний металопрофіль! Ще й заввишки метрів два з гаком!
— Петре!
— Ну що там знову за тарарам?
— Бачив?!
— Що?
— Що Грицюки учворили? Огорожа до неба!
— Гарно.
— А я як тепер...
— Не зрозумів?
— Петю! Купи мені... дрона! Безпілотного!
— Що-що-що-що-о?!
Минуло чимало днів відтоді. Не знаємо, чи купив Петро Підгорний дружині «безпілотного дрона», але точно знаємо, що у їхній садибі з’явилася височенна драбина...
Микола МАРУСЯК
Коментарі відсутні